\input alustus \input epsf
\CanonBJ
\pisisuurus

\headline{\kursiiv \hfil \underbar{\hbox to \hsize{\_osanimi \hfil \folio
\hfil Ott Toomet 1999}}}


\osa{1. Infopuudusest üldse}

Tavalises mikroökonoomikas eeldatakse, et {\kald täielik informatsioon on
kõigil turuosalistel olemas}. Rangelt võttes ei ole see eeldus kunagi
täidetud. Kunagi ei tea me täielikult ei kaupade kvaliteeti ega
turuosaliste väärtushinnanguid. Sageli ei tea me täielikult ka mitte kauba
hinda ega selle kasulikkust, ei tea äripartnerite usaldusväärsust,
riskitaset, tulevikku... Kui me võtame arvesse, et tegelikult otsustame me
alati puuduliku informatsiooni põhjal, muutuvad paljud esimese taseme
mikroökonoomika järeldused küsitavateks.

Kõige tavalisemad näited infopuuduse kohta on kasutatud autode müük. Kuna
enamus ostjaid ei suuda hinnata kasutatud auto kvaliteeti, siis hääs korras
auto müüjatel ei ole võimalik oma korraliku auto eest paremat hinda küsida.
See võib viia asjaoluni, et turult kaovad algul paremad autod, vastavalt
langeb kõigepäält keskmine kvaliteet ja tolle järel ka hind. Nüüd võib
juhtuda, et hind muutub liiga odavaks ka keskmiselt korras autode müümiseks
ja nii võib pruugitud autode ostmine ja müümine üldse võimatuks muutuda.
Niisugust nähtust nimetatakse {\kald negatiivseks valimiks} -- kui tarbijal
ei ole võimalik kauba kvaliteedil vahet teha, tõrjub halb kaup hää välja.
Teine levinud näide on negatiivne valim kindlustuses -- kui
kindlustusettevõte ei suuda vahet teha eri klientide erineva riskitaseme
vahel, võib tulemusena kindlustushind kõigile vastuvõetamatult kõrgeks
muutuda. Kolmas sageli kasutatav näide on stimuleerimissüsteemid -- et
alluva tegevust efektiivselt juhtida, tuleb informatsiooni ebatäielikkuse
korral kasutada mõneti teistsuguseid meetodeid, mis täieliku info korral ei
oleks Pareto-efektiivsed.

Tavaliselt (kuid mitte alati) on võimalik informatsiooni juurde hankida,
kuid alati toob too kaasa lisakulusid. Kui mitte muud, siis info enda jaoks
läbi mõtlemine võtab aega ja jõudu. Mõnikord nõuab see pikka aja- või suurt
rahakulu, mõnel juhul pikemat uurimist ja analüüsi. Ja nagu öeldud, alati
ei olegi võimalik lisainfot saada.

Võib arvata, et infopuudus on suurem, ostes odavat harva vajaminevat ja
keerulist kaupa. Näiteks paarisajakroonise raadio ostmiseks ei ole meil
mõtet hakata uurima, et kas too on mõnes poes odavam, või et milline mudel
on kvaliteetsem. Ja vastupidi -- infopuudus on kõige väiksem, kui me ostame
suhteliselt lihtsat kaupa, sageli, väga suurtes kogustes ja kui pakkujaid
on vähe. Võib arvata, et miljonite tonnidega kauplevatel naftafirmadel on
suhteliselt hää arusaamine kogu maailmas pakutavast nafta kvaliteedist ja
hinnast.


\punkt{1.1 Erinevad infopuudused}

Infopuudust võib liigitada tolle alusel, et mille kohta meil parasjagu
infot pole.

{\parindent 18mm

\item{$\bullet$}{Esiteks võib olla puudulik hinnainfo. Näiteks kui me
soovime osta paki piima, ei tea me täpselt, et kui palju piimapakk kusagil
poes maksab. Seega ei saa me osta poest kus too on kõige odavam. Võib
arvata, et hind on ühtlasem, kui palju poode asub lähestikku, siis on
otsimiskulud väiksemad}

\item{$\bullet$}{Kui piimapaki puhul me võime enne ostu hinna üle vaadata,
siis paljudel juhtudel nõuab hinna väljaselgitamine suuri kulusid. Kui me
näiteks soovime remontida vana maja, siis on vaja enne lõplikku hinna
leppimist välja selgitada, mis on majas vaja teha ja mis mitte. See võib
olla üpris kulukas. Teiseks on vaja koostada projekt, otsustada, milliseid
materjale ja lahendusi kasutada. Ja selleks et matejalide ja lahenduste üle
otsustada, on vaja kõigepäält neist ülevaade saada. Seegi on kulukas.}

\item{$\bullet$}{Eelmisel juhul on vähemalt tagantjärgi (kuigi ka siis
kuludega) võimalik tegelik hind määrata. On ka niisuguseid olukordi, kus me
tegelikku hinda üldse teada ei saa. Siia võiks paigutada keskkonnakahjudega
seotud probleemid. Kui näiteks tehas peab otsustama, kas osta korstnale
kallis ja hää, või odav ja vilets filter, siis ei ole ta ei enne ega pärast
odava filtri ostmist võimeline otsustama, kui suured on filtri hinna ja
keskkonna halvenemisega seotud kogukulud.}

\item{$\bullet$}{Teine suur infopuuduste liik on puudulik
kvaliteediinformatsioon. Ka seda võib jagad eelnevaga sarnaselt kolme rühma
-- esiteks mõnikord saame kvaliteedi üle otsustada kohe enne ostmist,
teisel juhul nõuab too suuri lisakulusid ja kolmandal juhul ei saa
kvaliteedi üle otsustada ei enne ega pärast ostu. Näiteks kui me ostame
liha, võime juba ostmisel valida tüki, mida kõige paremaks peame. Soovides
kontrollida, kas see tükk on tervisele ohutu, peame ta viima küllalt
kulukale analüüsile. Kuid ühegi analüüsiga pole võimalik avastada kõiki
võimalikke haigusetekitajaid, seda enam, et suur osa neist on üldse
avastamata. Nii et kui me pärast lihatüki söömist mingisse tõppe jääme, ei
ole kunagi päris kindlalt võimalik öelda, mis tolle ikka põhjustas.}

\item{$\bullet$}{Võib juhtuda, et me ei tea kauba kasulikkust. See võib
selguda nii enne ostmist, pääle ostmist kui ka üldse selgumata jääda. Et me
kauba kasulikkust juba enne ostmist kontrollida saaksime, peame me teadma,
et {\kald mida me täpselt tahame}. Päris täpselt ei tea me seda kunagi.
Üldse ei pruugi selguda näiteks raviteenuse kasulikkus. Sageli ei ole ka
hiljem võimalik öelda, et kas me saime terveks tänu ravile või niisama.
Teinekord ei ole võimalik üheselt määratleda, et milline tulemus on teisest
kasulikum. Siia võib paigutada näiteks mõiste  ühiskondlik kasu". Ei ole
võimalik täpselt öelda, milline seisund oleks ühiskonnale kasulikum. Ja kui
me ei tea, milline tulemus on parem, ei saa me ühiskonda ka korralikult
juhtida.}

\item{$\bullet$}{Tavaliselt puudub meil korralik ülevaade oma konkurendi
tegevusest. Seega peame oma kasulikkuse maksimeerimisel arvestama terve
hulga võimalike vastukäikudega. Enamasti ei tea me ka nende käikude
tõenäosust.}

\item{$\bullet$}{Vähegi suuremate süsteemide juhtimisel teame me oma
juhtimisotsuste mõju süsteemile kui tervikule väga halvasti. Näiteks kui
1994 aastal toimus Norras rahvahääletus Euroopa Liitu astumise üle, siis
mõned nädalad varem tegid nii pooldajad kui vastased analüüsi, kuidas
mõjuks liitumine Norra tööturule. Eri poolte analüüsi tulemused erinesid
100~000 töökoha võrra. 4,5 miljoni elanikuga Norra jaoks on seda väga
palju. Keeruliste süsteemide puhul on ka lähteandmed sageli vigased ja
ilmuvad hilinemisega. Siia võiks näiteks tuua makromajanduse andmed.}

\item{$\bullet$}{Mitmesuguse teenuse pakkumine, nagu raha laenamine või
kindlustamine, on seotud kliendist sõltuva riskiga pakkujale. Kliendiga
seotud võimaliku riski hindamine on kulukas. See on üks põhjusi, miks
vaestel ei ole ka korraliku tagatise ja hää äriprojekti olemasolul võimalik
laenu saada. Laenusumma ja võimalik kasum oleks nii väike, et pangal ei
tasu riski hindamisega seotud kulud ära.}

\item{$\bullet$}{Infopuudus võib olla nii tootja-, tarbija-, kui
mõlemapoolne. Kui tegemist on ühepoolse infopuudusega, siis kõneldakse
tavaliselt informatsiooni asümmeetriast -- ühel turuosalisel on teda rohkem
kui teisel. Palju huvitavaid lahendusi tekivadki nii, kui üks turuosaline
ainult temale teadaolevat infot kasutab. Reeglina on müüjal parem arusaam
kauba kvaliteedist ja ostjal kasulikkusest. Nii tekib näiteks kauplemine
turul, kus ostja pakub algul odavamat hinda ja müüa kiidab oma kaupa
paremaks.}

\item{$\bullet$}{Mõneti ootamatult on infopuudusel ka teine külg -- osat
infot, mis meil kõigele vaatamata käes on, ei taha me kasutada. Siia kuulub
näiteks meile ebameeldivate asjade teadvustamine. Näiteks inimesed ei soovi
mõelda, et nad jäävad vanaks ja et nad võivad jääda haigeks. See viib
tulemusele, et vabatahtlikku haigus- ja pensionikindlustust kasutatakse
vähem, kui oleks optimaalne. Samuti eelistab inimene mitte kasutada infot,
mis käib vastu tema senisele maailmapildile. Ja vastupidi, inimene eelistab
kasutada  mitteinfot", mis tema maailmapildi ja soovidega hästi kokku
läheb. Siia kuulub näiteks reklaam, mis infot küll peaaegu ei sisalda, kuid
annab inimesele kinnitust tema otsuse õigsuse kohta.}

} % tavaline taandrida

\punkt{1.2 Mis infopuudus kaasa toob}

Infopuudusega tuleb õppida elama, seda vähendama või enda huvides ära
kasutama.

Infopuuduse vähendamiseks on palju võimalusi. Tarbija võib lihtsalt võtta
lisainfo hankimise kulud kanda ja uurida välja, et esiteks mida ta ikka
tahab ja teiseks et kuidas ta toda kõige soodsamalt saab. Tarbijad võivad
ka mingil kombel organiseeruda ja levitada omavahel usaldusväärset infot
pakutavast kaubast.

Pakkuja võib osa kulusid ka oma kanda võtta ja püüda tarbijale
signaliseerida, et just tema on see, kellelt kõige soodsamalt saab. Selleks
tuleb püüda informatsiooni oma pakutava teenusega levitada võimalikult
laialt, teatud määral kuulub siia ka reklaam. Pakkuja võib kasutada ka muid
viise -- näiteks luua oma tootele kvaliteetse toote (nagu näiteks
Mersedes), või siis hoopis odava ostmiskoha maine (nagu näiteks Anne turg).
Selleks võib kasutada tuntud kaubamärki, mis on pakkuja enda oma, aga võib
kasutada ka muud natuke kaubamärgi sarnast, mis ettevõttele ei pruugigi
kuuluda. Näiteks soliidne pangamaja kesklinnas on ka signaal, mis pank
kliendile annab. Ei maja ega kesklinn iseenesest kaubamärgid pole. Küllalt
võimas signaal on garantii tootele -- tootja kinnitab, et kaup on nii hää,
et ta on nõus selle eest varaliselt vastutama.

Infopuudust püüab vähendada ka ühiskond ja riik. Riik võib kehtestada
kohustuslikud standardid -- nõuda, et toote kvaliteet oleks vähemalt nii
hää, kui seaduses ette nähtud. Näiteks inimene, kes tahab töötada arstina,
saab selleks loa ainult siis, kui ta võib tõestada, et ta on arstitööks
vajalikud õpingud läbinud. Selle asemel, et nõuda kohustuslikku
miinimumtaset, võib riik nõuda ka, et tase oleks selgelt ja kõigile
arusaadavalt toote juurde märgitud. Niisugune näide on toiduainete
säilivusaeg või näiteks hotellide tärnid -- siin annab hotellile selge
kvaliteediklasse mitte riik vaid hotellidega seotud organisatsioon, kes on
huvitatud vajaliku teabe võimalikult hõlpsast viimisest tarbijani.

Infopuudust saab suurepäraselt ka ära kasutada. Teades, et paljud
tarbijad kinga talla materjali hinnata ei oska, võib korralikule päälsele
õmmelda alla kõige odavamad tallad. Võib kasutada võõrast kaubamärki või
jätta kaubamärk üldse ära, halva mainega kaubamärgi võib vahetada uue
vastu, viletsa mainega toote müügi võib lõpetada ja hakata müüma uut, uue
nime all, kallimat ja sama viletsat. Puudulik informatsioon võimaldab
monopolidel kasutada hinnadiskrimineerimist. See, et inimesed ei
tea, kui kasulik mingi toode neile on, võimaldab ka vähetarvilikku kaupa
tõhusa reklaamiga müüa.

Informatsiooni olemasolu määrab palju ka tervete majanduste jaoks.
Informatsioon on vahetult seotud arenguga, arenemise jaoks on vaja teavat,
et kuidas on võimalik paremini teha. Informatsiooni, selle saamise ja
kasutamise oskuste puudust peetakse üheks kõige olulisemaks põhjuseks, mis
arengumaade majandused siiani nii nõrgad on. Kõige arenenumate ja vähem
arenendu maade sissetulekute suhe on umbes 50:1, vastavate maade kulutused
arendus ja teadustegevusele erinevad 200:1 (World Bank 1998). Investoritel
on vaja teavet arengumaa tavadest, tugevatest ja nõrkadest külgedest ja
riskitasemest, kohalikud tootjad peavad teadma uuemat tehnoloogiat kogu
maailmas, eksportöörid peavad teadma nõudlust, võimalikke turge ja nendega
seotud riske. Kui teadmised puuduvad, siis ei tule investeeringuid,
kohalik tootmine on mahajäänud ja ei leia turgu.





\osa{2. Puudulik hinnainfo}

Informatsiooni puudust hakati mikroökonoomikas esmalt vaatlema kui tarbija
teadmatust kauba hinnast ja kvaliteedist.

Käsitledes konkurentsitasakaalu esimese taseme mikros, eeldatakse, et kõik
poed on sunnitud kaupa müüma ühe hinnaga. Kui kõik poed pakuvad samaväärset
kaupa, siis ei ole ostjal põhjust millegi muu kui hinna põhjal ühte poodi
teisele eelistada. Nii ei ostaks keegi kaupa poest, kus too on teistest
kallim. Niisuguse tulemuse üheks eelduseks on asjaolu, et esiteks tarbijal
on ükskõik millisest kohast osta (transpordikulud on samad) ja et tarbija
{\kald teab, milline on hind eri poodides}. Tegelikkuses teame me
ligikaudset turuhinda ainult niisuguste kaupade puhul, mida me küllalt
sageli ostame. Milline on harva tarbitavate teenuste või kaupade  õige"
hind, ei oska me sageli üldse arvata, nii võime sattude ostma suheliselt
kallist kraami, teadmata, et kusagil võiks seda saada hoopis odavamalt.

Meie teadmatus on põhjustatud tollest, et informatsiooni hankimine on
kulukas. Kui me saaksime kõik vajaliku info ilma raha ja ajakuluta kätte,
siis võiksime poodi valida vaid soodsama hinna ja asendi alusel. Kui ka
info hankimine maksab, tuleb meil leida parim kombinatsioon, mitte
kulutades liiga palju info hankimisele, kuid siiski püüdes aimata, et
millised on soodsamad ostupaigad. Kui eeldame, et me uurime hindu käies
poest-poodi ja vaadates hindu, on kõige suuremaks infohankimise kuluks
ajakulu. Aeg on eeldatavasti suurema sissetulekuga inimestel kallim,
vaesematel inimestel odavam. Seega võime eeldada, et rikkad inimesed
kalduvad rohkem ostma kaupa esimese ettejuhtuva hinnaga, vaesemad aga
uurivad rohkem, kust saab osta soodsamalt.


\punkt{2.1 Poodide kammimine ({\kald price search})}

Kõige lihtsam hinnaotsimise mudel on {\kald poodide kammimine} (Stigler
1961). Eeldame, et inimene soovib osta kaupa, mida pakuvad paljud
lähestikku paiknevad poed. Eeldame, et inimene teab, milline on erinevate
poodide pakutav hinnajaotus, kuid esialgu ei ole tal mingit aimu, millises
poes mis hinnaga kaupa pakutakse. Et leida odava hinnaga poodi, ei ole tal
muud võimalust, kui käia järjest läbi $n$ poodi ja siis valida nende
hulgast kõige sobivam.

On selge, et mida rohkem poode inimene läbi käib, toda odavama ta nende
hulgast leiab. Samas on ka selge, et leitud kõige odavam hind ei muutu ühe
rohkem poode läbi käies ühtlaselt odavamaks, vaid algul kiiresti ja hiljem
aeglaselt. Kui inimene on juba suure hulga poode läbi käinud, siis on ta
nende hulgast ka mõne üpris odava leidnud, ja võimalus veel odavamat leida
on väike. Seega on poodide kammimine kahaneva piirtuluga (joonis 2.1).

\joonis{ \epsfbox{ Poodide_kammimine.eps}}{Joonis 2.1. Oodatav miinimumhind
ja piirtulu poodide kammimisel. Eeldatakse, et hinnad on poodides
normaaljaotusega, mille keskväärtus on 300 ja dispersioon 50 kr.}

Samas on selge, et otsimiskulud ei kahane koos piirtuluga, nood eeldatakse
tavaliselt olevat kas püsivad või koguni kassvavad. Kui lähemad poed on
läbi kammitud, siis kaugemate kammimine on hulka tüütum. Seega saabub mingi
koguse poodide läbikäimise järel olukord, kus oodatav piirtulu võrdub
piirkuluga. Rohkem poode kammida pole mõtet.

Stigleri mudel näitab, et hindade erinevus on seotud inimeste viitsimisega
omale infot hankida.

Poodide kammimise mudelile võib muidugi palju ette heita. Esiteks ta küll
näitab, et hinnad võivad olla erinevad, erinevuse väärtust ta aga ei
seleta. Teine nõrk koht on eeldus, et inimene teab hindade jaotust aga
mitte toda, et millises poes milline hind on. Tavaliselt on pigem vastupidi
-- me teame, millised poed tavatsevad olla kallid ja millised odavad,
jaotusfunktsioonist me aga midagi ei taipa. Kolmandaks eeldatakse vaikides,
et inimene rehkendab enne välja külastatavate poodide arvu, ja siis käib ka
vastava arvu poode läbi, hoolimata tollest, millist uut infot ta poodides
saab. Nii et kui oled otsustanud kümme poodi läbi käia, käid kõik kümme
läbi ka siis, kui oled juba kõige esimesest leidnud uskumatult odava kauba.
Selline käitumine ei ole optimaalne.


\punkt{2.2 Järjestikune kammimine ({\kald sequential search})}

Viimasest puudusest vaba on {\kald järjestikuse kammimise} mudel. Ka selles
mudelis eeldatakse, et tarbija teab hindade jaotusfunktsiooni poodides.
Mudeli põhimõte on niisugune:

Ostja läheb poodi ja näeb, et kauba hind on sääl ütleme $h_1$. Teades
jaotusfunktsooni, on tal lihtne arvutada, milline on tõenäosus, et
järgmises poes on kaup odavam; ja et kui palju ta eeldatavasti odavam on.
Mida väiksem on $h_1$, toda väiksem on selle tõenäosus ja toda väiksem
on ka oodatav hinnavahe $h_1 - h_2$. Seega oodatav tulu järgmise poe
külastamisest on väiksem. Ehk matemaatiliselt: oodatav tulu on
$E[h_1-h_2]$, kui $h_2 < h_1$. Vastupidisel juhul on tulu null. Kui
tõenäosustihedus on $f(h)$, siis tulu avaldub:
%
$$ E[h_1-h_2] = \int^{h_1}_0 (h_1 - h) f(h) dh = \int^{h_1}_0 F(h) dh \equiv
g(h_1).$$
%
Siin $F(h)$ on hindade tõenäosuse jaotus -- tõenäosus, et hind on odavam,
kui $h$. Seose tagumine osa on saadud ositi integreerides.

Siit on ilmne, et kuna $F(h)$ on mittenegatiivne funktsioon, siis oodatav
kasu kahaneb $h_1$ kahanedes. Mida väiksem on juba leitud kõige odavam
hind, toda väiksem on oodatav kasu.

Seega meie tarbija külastab järjest poode ja otsustab leitud soodsama hinna
alusel, et kas tasub jätkata või ei tasu. Jätkata tasub seni, kuni oodatav
kasu on suurem otsimiskulust -- $g(h) > \hbox{ \kald otsimiskulu}$. Tarbija
jätkab otsimist, kui leitud vähim hind on suurem {\kald lävihinnast $h_l$
(reservation price)}, mille puhul
%
$$ g(h_l) = \hbox{ \kiri otsimiskulu}.$$
%
Kui leitud kauba hind on tollest odavam, siis on ta valmis ostma. Seega
lävihind on maksimumhind, mida meie tarbija on nõus kauba eest maksma.
Ilmselt sõltub too esiteks otsimiskuludest ja teiseks ka hindade
jaotusfunktsioonist, jaotusfunktsioon paneb paika $g(h)$.

\joonis{ \epsfbox{Jarjestikune_kammimine.eps}}{ Joonis 1. Järjestikune
poodide kammimine. Eeldatakse hindade normaaljaotust keskväärtusega 300 ja
dispersiooniga 50. Leitud vähimale seni leitud hinnale vastav oodatav tulu
järgmise poe külastamisest.}

\vvvahe

Mõlemast kammimise mudelist võib järeldada:

{\parindent 18mm

\item{1.}{Suuremate otsimiskuludega (rikkamad) inimesed otsivad vähem.}

\item{2.}{Kui kõik tarbijad kammivad poode ja neil on erinevad
otsimiskulud, siis tekib langev kogunõudluse kõver.}

\item{3.}{Kui hindade dispersioon on suurem, siis on suuremad ka lootused
leida odavamat kaupa ja lävihind langeb. Seega suuremad hinnaerinevused on
ostjatele mõnes mõttes soodsamad.}

}

Ka järjestikuse otsimise mudelis peab tarbija teadma hindade
jaotusfunktsiooni. Samas on see mudel vähemasti optimaalne, kui tarbija
hindade jaotust teab, võimaldab niisugune käitumine tal oma kasulikkust
maksimeerida. Kuna tegelikult ei tea hindade jaotust keegi, on Rotschild
(1974) püüdnud näidata, et ka tundmatu jaotuse korral jäävad mudeli
põhitulemused suuresti kehtima.


\punkt{2.3 Hindade erinevuse seletus}

Seda, et erineva sissetulekuga tarbijad on valmis sama kauba eest erinevalt
maksma, võib näiteks monopol oma hinnakujunduse juures ära kasutada.
Põhimõtteliselt avaneb nii võimalus kolmandat liiki
hinnadiskrimineerimiseks. Monopolistil tuleb müüa sama kaupa mitmes kohas
-- näiteks peenes poes päätänava ääres kallilt ja kusagil äärelinnas
odavalt. On loomulik arvata, et jõukamad kliendid, kes on valmis kauba eest
rohkem maksma, ei hakka mitme poe hindu võrdlema ja valivad esimese, ja
eeldatavasti tolle, mis kesklinnas asub. Vaesemad inimesed jällegi otsivad
odavama poe ja ostavad tolle läbi rohkem. Vajalik eeldus, et niisugune
diskrimineerimine oleks võimalik, on et suuremate otsimiskuludega inimeste
nõudlus oleks suurem.



\punkt{2.4 Odav väljamüük}

Alati ei ole poodidel võimalik valida odav või kallis hind pikemaks ajaks.
Pikapääle õpiksid ka nood, kes iga päev poode pidi tuhlata ei viitsi ja
kallid poed kaotaksid oma kliendid. Sel juhul on võimalik tekitada turul
pidevat hinnamüra korraldades odavaid väljamüüke. Kui üks nädal on ühes,
teine teises poes hinnad odavamad, peavad tarbijad iga kord uuesti hinnad
üle vaatama ja suur osa neist ei viitsi toda teha.

Varian (1980 lk 651) toob lihtsa väljamüügi mudeli, mis ennustab kindlat
hindade jaotust.

Oletame, et linnas on $n$ poodi ja $L$ tarbijat. Tarbijatel on kindel
piirhind, $R^*$, millest kõrgema hinnaga nad kaupa ei osta. Eeldame, et
allpool piirhinda on nõudlust täiesti mitte-elastne, tarbijad ostavad kaupa
vaid ühe ühiku nädalas, sõltumata tolle hinnast. Iga nädal panevad poed oma
kaubale uue hinna ja kuulutavad seda ka ajalehes. Tarbijaid on kahte sorti
-- $U$ ei viitsi lehest müügikuulutusi lugeda ja $I$ viitsivad. Kui
esimesed valivad juhusliku poe, siis teised ostavad ainult tollest poest,
milles hind on kõige odavam. Nii saab iga pood omale igal juhul $u=U/n$
klienti, ja pood kel on kõige odavam hind $u+I$ klienti.

Eeldame, et poodidel on kahanev piirkulu. Miinimumhind, millega poodidel
kaupa on mõtet müüa tuleneb sel juhul tingimusest, et väljamüügi kasum on
0:
%
$$ \Pi(p^*) = p^*(u + I) - c(u + I) = 0, $$
%
kust siis miinimumhind
%
$$ p^* = { c(u + I) \over u + I}.$$
%
Veel odavama hinnaga müües kannaks pood kahjumit ka siis, kui väljamüük
õnnestub ja ta tõesti ka kõik lehti jälgida viitsivad kliendid omale saaks.
Suurim hind, mida on võimalik küsida on tarbijate lävihind $R^*$, kallimat
kaupa keegi enam ei ostaks. Kui eeldame, et poodide turule tuleks ja turult
lahkumine on vaba, siis on kasum ka lävihinna juures 0 -- kui kasum tolle
hinna juures oleks positiivne, oleks võimalik asutada uus pood, müüa kaupa
ainult $R^*$-ga ja ikkagi teenida kasumit.

Valides uueks nädalaks kaubale hinda, peavad poeomanikud otsustama kahe
variandi vahel -- kas panna kaubale tavaline,
suhteliselt kõrge hind ja saada kasum
ainult nende klientide arvel, kes lehti ei loe:
%
$$ \Pi_t(p) = pu - c(u) $$
%
või riskida ja panna kaubale odav hind, lootes, et siis ka kõik lehti
lugevad kliendid ostma tulevad:
%
$$ \Pi_v(p) = p(u+I) - c(u+I).$$
%
Kui aga keegi konkurentidest paneb veel odavama hinna, siis kannab pood
kahjumit.

On selge, et kõik poed ühesugust hinda kasutada ei saa. Kui kõigil oleks
ühesugune kõrge hind $R^*$, võiks üks pood hinna kasvõi
natuke alla tõmmata ja sellega kohe hulga uusi kliente võita. Samas ei
võimaldaks minimaalne mõtekas hind $p^*$ kõigil poodidel korraga kasumit
saada. Tasakaaluseisund eeldab siin pidevat hindade muutmist.

Oodatav kasum mida pood mingi kindla hinna $p_0$ korral saab on nüüd:
%
$$ \eqalign{ E\Pi(p_0) & = \Pi_v(p_0) \times \hbox{\kald tõenäosus, et kõik
konkurendid panevad
kaubale kallima hinna} + \cr &+ \Pi_t(p_0) \times \hbox{\kald tõenäosus,
et mõni konkurent paneb kaubale odavama hinna.}}$$
%
Nüüd eeldame, et kõik poed on ühesugused ja järgivad hinnakujundusel
samasuguseid kaalutlusi. Sel juhul on neil kõigil ühesugune tõenäosus
$F(p_0)$, et nad panevad kaubale odavama hinna kui $p_0$. Tõenäosus, et
pood paneb kaubale kallima hinna on siis $1 - F(p_0)$, tõenäosus, et kõik
$n-1$ konkurenti panevad kallima hinna $(1-F(p_0))^{n-1}$ ja tõenäosus, et
mõni konkurent paneb odavama järelikult $1 - (1-F(p_0))^{n-1}$. Oodatav
kasulikkus hinna $p_0$ korral avaldub seega:
%
$$ E\Pi(p_0) = \Pi_v (1-F(p_0))^{n-1} + \Pi_t (1-(1-F(p_0))^{n-1}).$$
%
Oletame, et pood avastab, et hinna $p_0$ juures võib ta teenida kasumit
\joonealune{ Kui konkurents pole täielik, ja kõik poed teenivad kasumit,
siis tuleb kasumi asemel mõelda, et võimaldab teenida keskmisest suuremat
kasumit.},
sest oht, et konkurendid hinna sama palju alla lasevad on väike. Kui kõik
poed kaalutlevad ühtemoodi, siis jõuavad nad kõik samale järeldusele ja
lasevad just nimelt oma hinna nii alla. Ja seega teenivad kasumi asemel
kahjumit. Seega ainus stabiilne võimalus on too, kui $E\Pi_p = 0$ iga
hinna $p$ korral. Saame:
%
$$ \Pi_v (1-F())^{n-1} + \Pi_t (1-(1-F(p))^{n-1}) = 0,$$
%
kust
%
$$ F(p) = 1 - ({\Pi_t \over \Pi_t - \Pi_v})^{1 \over n-1}.$$
%

Et tõenäosusjaotuse konkreetne kuju välja arvutada, on meil nüüd vaja
täpsustada poodide kasum. Oletame, et poodidel on ainsaks kuluks püsikulu
$k$, ehk siis ruumide rendi ja müüjate palgakulud. Oletame lihtsustatult,
et müügi piirkulu on 0, poed saavad kauba tasuta kätte. Ehk sisuliselt
kasutame hinna asemel juurdehindlust. Kasumid avalduvad
nüüd $ \Pi_t = pu - k$ ja $\Pi_v = p(u+I) - k$ ning tõenäosusjaotus
%
$$ F(p) = 1 - ({ pu - k \over -pI}^{1 \over n-1} = 1 - ({ k \over pI} - u)^
{1 \over n-1}$$
%
ja vastav tõenäosustihedus
%
$$ f(p) = {dF(p) \over dp} = -{1 \over n-1}{k \over Ip^2}({k \over pI} -
u)^ { 2-n \over n-1}$$
%
(joonis 2.3.). Näeme, et poed kalduvad kasutama kõrgemat hinda -- võimalik
kahjum on nii väiksem, kuid lootus, et teised veel kõrgema hinna panevad ja
nii väljamüügist suure kasumi saab, on ka täiesti olemas. Võibolla mõneti
üllatuslikult hakkab silma, et hindu päris alumise piiri lähedal
kasutatakse jällegi rohkem kui vahepäälseid -- lootus väljamüügi
õnnestumisele on siis suurem. Ülemiseks piirhinnaks on lävihind $h_l$
suurim hind, millega tarbijad on nõus kaupa ostma, sel juhul müüb pood
ainult $u$ ostjale, neile, kes hinda ei jälgi, ning poe kasum on 0.

\joonis{ \epsfbox{valjamuugihind.eps}}{Joonis 2.3. Tõenäosus, millega pood
paneb vastava väljamüügihinna. Eeldatud püsikulud 3000 kr. nädalas, linnas
5 poodi ja 100~000 tarbijat, kellest 5000 hinnateadlikud. Suurim võimalik
hind on siis 0,158 ja vähim 0,125}






\osa{3. Puudulik kvaliteediinfo}

\punkt{3.1 Vanade autode turg}

Üks tavalisemaid näiteid infopuuduse kohta turul kirjeldab olukorda, kus
too, et me kvaliteeti ei tea, põhjustab müüdavate pruugitud autode turu
kokkukuivamise (Akerloff 1970). Tegelikkuses pruugitud autosid aga müüakse.
Milles asi?

Kõneldes negatiivsest valimist turul, eeldati esiteks, et ostjatel pole
informatsiooni iga üksiku pakutava auto kvaliteedi kohta. Teatakse ainult
müüdavate autode keskmist kvaliteeti ja seega ollakse nõus maksma vaid
keskmist hinda. Müüjad aga, kes oma autot paremini tunnevad, tahavad saada
tema eest kvaliteedile väärilist hinda. Nii ei soovi keskmisest paremini
hoitud autode omanikud oma sõiduriista müüa, sest nad peavad saadavat
keskmist hinda liiga odavaks. Tulemusena müüdavate autode keskmine
kvaliteet langeb ja langeb ka keskmine hind.

Selles mõttekäigus on sees eeldus, et auto väärtus sõltub omaniku jaoks
üksnes auto kvaliteedist. Tegelikult on auto erinevatele inimestele erineva
kasulikkusega.

Paneme kõik inimesed ritta tolle alusel, kui oluliseks nad omale autot
peavad. Inimestel on auto pidamiseks neli erinevat võimalust:

\item{1.}{Ostetakse uus auto, sõidetakse temaga paar aastat ja müüakse siis
maha.}

\item{2.}{Ostetakse uus auto ja kasutatakse teda seni, kuni ta veel
kasutamiskõlblik on.}

\item{3.}{Ostetakse pruugitud auto ja kasutatakse teda kuni ta sõidab.}

\item{4.}{Ei osteta üldse autot.}

On loomulik arvata, et 1. võimaluse valivad nood, kelle jaoks auto pidamine
kõige enam end ära tasub, 2. võimaluse valivad nood, kelle jaoks auto nii
oluline pole, 3. võimaluse nood, kelle jaoks ta on veel vähem oluline ja 4.
võimaluse võib siin üldse arvestamata jätta.

Pruugitud autode müüjad kuuluvad kõik 1. rühma. Samas pruugitud autode
kvaliteedi määravad nii 1. kui 2. rühma liikmed -- keskmine kvaliteet
sõltub nii nondest autodest, mida müüakse, kui ka nondest, mida ei müüda.
Eeldatavast sõltub pruugitud autode kvaliteet hooldusest, mida paremini on
auto eest hoolt kantud, toda kvaliteetsem ta on. Hooldus ei määra mitte
ainult toda, kui kvaliteetne on auto müümise ajaks, vaid ka toda, kui hästi
ta eelmist omanikku teenib. Nii on kõik, ka nood kes autot hiljem müüa
tahavad, huvitatud hooldusest. Mida olulisem auto inimesele on, toda rohkem
on ta hooldusest huvitatud, sest toda ebameeldivam on tema jaoks võimalus,
et ta halva hoolduse tõttu autot kasutada ei saa.

Tavaline on arvata, et auto eest hoolitsevad paremini 2. rühma kuuluvad
inimesed, enda jaoks hoitava auto eest hoolitsetakse paremini, kui tolle
eest, mida kavatsetakse maha müüa. See eeldus on põhimõtteliselt õige, kuid
kehtib vaid ühe inimese kohta -- kui mina otsustan autot omal pidada, siis
hoolitsen ma ta eest paremini kui siis, kui ma ta maha tahan müüa. Samas on
võimalik, et inimene, kelle jaoks auto on hulka olulisem kui minu jaoks,
hoolitseb tema eest minust paremini ka siis, kui ta auto hiljem maha müüa
kavatseb. Ta lihtsalt ei taha riskida, et auto tal mõne lihtsa häda tõttu
käes ära laguneb.

Nüüd sõltub müügiks minevate pruugitud autode keskmine kvaliteet 1. rühma
inimeste jaotusest. Kui sääl rühmas on enamik inimesi niisugusi, kelle
jaoks auto pole oluliselt tähtsam, kui 2. rühma inimeste jaoks, võib
arvata, et nad hoolitsevad auto eest suhteliselt halvemini, kui 2. rühma
kuuluvad inimesed. Kui 1. rühmas on aga palju neid, kelle jaoks auto on
väga oluline, võib tekkida olukord, kus nemad hoolitsevad auto eest
keskeltläbi paremini, kui 2. rühma kuuluvad liikmed. Siis tekib olukord,
kus müüdavate pruugitud autode kvaliteet on parem, kui pruugitud autodel
keskmiselt!

Pruugitud autode turu toimimiseks infopuuduse tingimuses on vaja, et kes ka
suhteliselt hääs korras autot oleksid nõus keskmise hinna eest müüma.



\punkt{3.2 Hind kui kvaliteedisignaal}

Väga paljude kaupada puhul ei suuda me enne ostmist hinnata nende kvaliteeti.
Niisugusi kaupu nimetatakse {\kald kogemuskaupadeks} ({\kursiiv experience
goods}). Mõnikord võib kvaliteedi hindamine olle hoopis võimatu -- näiteks
toda, et kas kook meile maitseb, saame teada ikkagi alles pääle proovimist.
Teiseks võib kvaliteedi väljaselgitamine olla nii kulukas (ehk lihtsalt
tüütu), et me ei hakka toda ette võtma. Siis tuleb meil kas riskida
võimalusega, et ost on kõlbmatu, või siis ostmisest hoopis loobuda.

Natuke üldisemalt kirjeldab sama olukorda esindamisteooria, lisaks
kaupadele ja teenustele vaadeldakse sääl esindaja-esindatava suhet laiemalt.

Siin kirjeldatu käib eeskätt kaupade-teenuste kvaliteedi kohta.

\vvvahe

Ka siis kui me kauba kvaliteeti tema omaduste põhjal hinnata ei suuda, jääb
oluliseks signaaliks tema omaduste kohta kauba hind. Tavaliselt usume me, et
kallim hind tähendab paremat toodet. Niisugune usk viib viletsama (ja
odavama) kauba tootjad aga mõttele kasutada hää kauba signaali -- kallist
hinda ja teenida suuremat kasumit. Nii kahaneb hinnasignaali
usaldusväärsus. Teoreetiliselt on näidatud, et mõningatel juhtudel on hinna
alusel siiski võimalik järeldada milline on kauba kvaliteet:

\item{1.}{kui kvaliteeti on võimalik hinnata enne ostu, siis madalate
otsimiskulude korral paneb kalli hinna ainult kvaliteetse kauba tootja.}

\item{2.}{kui kallist kaupa ostetakse tunduvalt vähem kui odavat, võib
juhtuda, et viletsa kauba müüja teenib odava hinnaga rohkem.}

\item{3.}{kvaliteetse kauba müüja küsib uutelt ostjatelt odavat, vanadelt
kallist hinda.}

Kõik need mudelid kirjeldavad aga ääretult lihtsustatud olukorda. Esitame
siin tugevasti lihtsustatult teist tüüpi mudeli (Ellingsen 1997).



\alapunkt{3.2.1 Kui kallist kaupa ostetakse harva}

Olgu majanduses üks müüja ja üks ostja ning üks kogemuskaup. Müüja müüb kas
kvaliteetset või viletsat kaupa. Oletame, et kauba väärtus müüjale on $v$.
Müüja teab oma kauba väärtust, tarbija saab kogemuskauba väärtuse teada
alles pärast ostmist. Oletame, et tarbija hindab kaupa kõrgemalt, tema
jaoks on kauba väärtus $v+k$ ($k>0$). Müüja võib sõltuvalt kvaliteedist
panna kaubale erineva hinna $p(v)$. Mänguteooriale mõeldes on kauba hind
müüja jaoks strateegia mis sõltub kauba kvaliteedist. Oletame, et ostja
vaatab, millise hinna müüja on pannud ja oletab tolle alusel, milline on
tolle hinna taha peidetud kauba kvaliteet: $v(p)$. Ostjal on kaks
strateegiat -- kaup osta või ostmata jätta. Neid strateegiaid kohaldab ta
vastavalt saadud informatsioonile -- küsitavale hinnale. Olgu $\alpha(p)$
tõenäosus, et ostja ostab kauba. Eeldame, et nii müüja kui ostja kasulikkus
on lineaarne, s.t. mõlemad on riskineutraalsed.

Kui kaup jääb ostmata, siis säilib nii müüja kui ostja algne kasulikkus,
müüjale jääb tema kaup väärtusega $v$ ja ostjale tema raha summas $p$.
Normeerime müüja ja ostja kasulikkuse nii, et algne kasulikkus on 0.
Kui ost sooritatakse, siis on müüja kasulikkus
%
$$ u_S = p-v \eqno(3.1)$$
%
(müüja kaotas kauba väärtuse $v$ ja sai juurde raha summas $p$) ja ostjal
%
$$ u_B = v+k-p$$
%
(ostja omandas kauba tema jaoks väärtusega $v+k$ ja kaotas summa $p$).
Ostja kasulikkus selgub alles pääle ostu. Kui ost toimub, on ühiskonna
kogukasulikkus kasvanud $k$ võrra, tolle summa võrra, mille jagu hindab
ostja kaupa müüjast kõrgemalt. Müüjal on mõtet kaupa müüa hinnaga $p\ge v$
ja ostjal osta hinnaga $p\le v+k$.

Kui ostja kaalub hinnaga $p$ kauba ostmist, siis on tema oodatav
kasulikkus:
%
$$ Eu_B(p, v,\alpha) = \alpha( p) [v(p)+k-p].$$
%
Ehk siis kasulikkus, mida ta arvab saavat, kui kauba kvaliteet on just
niisugune nagu ta arvab, $v(p)$, ja kui ta tolle kauba ikkagi ostab,
$\alpha(p)$.

Müüja võib kauba hinna määrata suvaliselt. Kui ta pakub kvaliteediga $v$
kaupa, siis tema oodatav kasulikkus on:
%
$$Eu_S(v,p,\alpha) = \alpha(p) [p(v)-v].$$
%
S.o. kasulikkus kauba müügist hinnaga $p$ -- $(p-v)$ ja juhul kui selle
hinnaga kaup ka ostetakse ($\alpha(p)$).

\vvvahe

Ratsionaalne müüja ja ostja valivad parimad strateegiad, vastavalt
$p^*(v)$ ja $\alpha^*(p)$).

Müüja valib parima hinnastrateegia:
%
$$p^*(v) = \arg\max_{p(v)} Eu_S(v,p,\alpha^*) ~~~~ \forall v.$$
%
Parim müügistrateegia on kvaliteedile vastav niisugune hind, mis tagab
suurima oodatava kasulikkuse ostja ratsionaalse käitumise ($\alpha^*(p)$)
korral.

Ostja valib ostustrateegia
%
$$ \alpha^*(p) = \arg\max_{\alpha(p)} Eu_B(p, p^*, \alpha) ~~~~ \forall
p.$$
%
Parim ostustrateegia annab suurima oodatava kasulikkuse müüja ratsionaalse
käitumise $\rho^*(p|v)$ korral.

Ostu-müügi tasakaal on siis, kui ei ostjal ega müüjal pole põhjust oma
strateegiat muuta -- kummagi optimaalsele strateegiale vastav
vastustrateegia on vastasele optimaalne:
%
$$ v^*[p^*(v)]=v$$
%
ja
$$ p^*[v^*(p)]=p.$$

Niisugused ratsionaalsed tasakaalutingimused on täidetud paljude erinevate
tasakaalude puhul.

\vvvahe

Eeldame lihtsuse mõttes, et pakutakse vaid kahesuguse kvaliteediga kaupa:
viletsat kvaliteediga $v_l$ ja hääd kvaliteediga $v_h$. Oletame, et müüja
pakub kõrgemat kvaliteeti tõenäosusega $Pr(v_h)=h$. Oletame veel, et ostja
lisakasu $k$ pole eriti suur:
%
$$ k < (v_h - v_l)(1-h),$$

On selge, et kui hinna $p>v_h$ korral ostja ostaks kaupa kindlasti,
$\alpha(p)=1$, siis tasuks ka madala kvaliteedi kaupmehel panna kaubale
sama kõrge hind. Tulemuseks on tarbija kasulikkus $Eu_B < 0$ ja tootele
turgu ei ole.

Teiseks on kerge näha, et kõik hinnad, millega kaubeldakse peavad asuma
vahemikus $\{v_l+k; [v_h; v_h+k]\}$. Müüjal ei ole mõtet müüa kaupa
odavamalt kui $v_l+k$. Kui ta nii teeb, siis on alati mõtet lisada kauba
hinnale väike summa $\varepsilon$, seni kuni $p+\varepsilon < v_l+k$,
ostetakse kaup ikkagi ära. Seega küsib viletsa kauba müüja just $p=v_l+k$.
Kui $v_l+k < p < v_h$, siis ostja teab, et kvaliteetse kauba müüja nii
odavalt müüa ei saa ja järelikult on tegu halva kaubaga. Tolle tarvis on
hind aga liiga kallis. Seega niisuguses hinnavahemikus pole võimalik midagi
müüa. Vahemik $v_h \le p \le v_h+p$ annab ka kvaliteetse kauba müüjale
võimaluse oma kaupa müüa, kusjuures hind on veel niipalju madal, et too
ostjale ära tasub. Kallima hinna korral ei tasu ka kvaliteetset kaupa osta.

Selleks, et tasakaalus müüdaks kalli hinnaga ainult kvaliteetset kaupa, on
vaja, et kallist kaupa ostetaks piisavalt harva, nii et viletsa kauba tootja
kasum oleks kalli hinnaga müües väike -- suur juurdehindlus tooks kaasa
olulise läbimüügi vähenemise:
%
$$ (v_h + k - v_l) \alpha(v_h+k) \le (v_l + k - v_l) \alpha(v_l+k).$$
%
Ehk siis müüja oodatav kasu hinnaga $v_h+k$ müües ei ole suurem kui hinnaga
$v_l+k$ müües. Eelneva seose võib ümber kirjutada:
%
$${\alpha(v_h+k) \over \alpha(v_l+k)} \le {k \over v_h + k - v_l}$$
%
ja kui eeldame, et odavat kaupa ostetakse igal juhul ($\alpha(v_l+k) = 1$),
siis
%
$$ \alpha(v_h+k) \le {k \over v_h + k - v_l}.$$

Nüüd võib tasakaalu esitada nii:

{\rasvane

1. Halba kaupa müüakse hinnaga $p_l=v_l+k$. Ehk siis:
%
$$ p_l \equiv p^*(v_l)=v_l+k.$$

2. Kallist kaupa müüakse hinnaga $p_h=v_h+k$. Ehk siis
%
$$ p_h \equiv p^*(v_h) = v_h + l.$$

3. Ostjad ostavad kallist kaupa piisavalt palju harvem kui odavat:
$$ \alpha^*(p_l)=1,$$
$$ \alpha^*(p_h) \le {k \over v_h + k - v_l}.$$

}

On võimalik näidata (siinkohal me seda ei tee), et kõik tasakaalud, kus hää
ja halb kaup hinna poolest eristuvad, avalduvad põhimõtteliselt samamoodi,
erinevad vaid ostutõenäosused. Seega niisugune mudel näitab, et mõnel
juhul, üheö väga kitsalt piiritletud juhtudel, on võimalik hinna alusel
otsustada, milline on pakutava kauba kvaliteet.

\vvvahe

Kirjeldatud lahend on turutasakaal -- sellele tulemusele võivad jõuda oma
kasulikkust maksimeerivad ostja ja müüja. Kuid see ei ole ühiskonna
seisukohast optimaalne tulemus. Mäletatavasti andis tehingu sooritamine
ühiskondliku lisakasu $k$, nii palju hindas ostja kaupa müüjast kõrgemalt.
Selles tasakaalu saavutamiseks peab ostja loobuma kalli kauba ostmisest
tõenäosusega $1-\alpha^*(p_h)$. See tähendab, et niisugustel juhtudel jääb
ühiskondlik lisakasu olemata.

Kui turulahend ei vii ühiskonna kasu maksimaalseks, tekib ruum
institutsionaalseks sekkumiseks.



\alapunkt{3.2.2 Hind kui kvaliteedisignaal -- empiirilised tulemused}

Kuidas siis inimesed tegelikult käituvad -- kas nad arvavad, et kallim kaup
on parem? Sellele püüdsid vastata Sattler ja Rao (1997).

Hinnal on kaks mõju -- ühest küljest on hind seotud eelarvepiiranguga,
kõrgema hinnaga kauba ostmine vähendab ostja võimalusi muudest hüvistest
osa saada (jaotusefekt), ja teisest küljest usutakse kallim kaup olevat
kvaliteetsem (infoefekt). Ostmisel arvestab inimene korraga mõlema
asjaoluga ja nii ei ole näha, et kui oluline on hinna osa
kvaliteedisignaalina.

Autorid mõõtsid lahus nii jaotuse- kui infoefekti. Põhimõte
oli niisugune, et inimestel lasti valida nimekirjast eri hinna ja omadustega
tooteid. Autorid eeldasid, et kauba kasulikkus ostja jaoks avaldus:
%
$$ U = \alpha + \beta F + \gamma P + \varepsilon,$$
%
kus $F$ kirjeldab kauba omadusi, $P$ on hind, $\alpha$, $\beta$ ja $\gamma$
on konstandid mida saab ökonomeetriliselt hinnata, ning $\varepsilon$ on
vealiige. $\gamma$ kirjeldab hinna mõju kasulikkusele.

Katse koosnes põhimõtteliselt kahest sammust. Esimese sammuna anti
inimestele valida erineva hinna ja omadustega kaupade vahel, millest nad
siis võisid mõne osta. Teise sammuna paluti neil valida kaup tingimusel, et
selle eest maksab keegi muu. Esimesel juhul kirjeldas konstant $\gamma$ nii
jaotus- kui infoefekti, teisel juhul ainult infoefekti. Nii oli võimalik
mõlemad efektid lahutada ja neid eraldi analüüsida.

Autorid küsitlesid 216 tudengit, kellele esitati küsimusi saiakeste ja
kellade ostusoovide kohta. Jaotusefekt osutus negatiivseks peaaegu kõigil
katsetel (tähendab kallim hind peletab ostmast). Infoefekt oli enamasti
positiive, tähendab et kõrgemat hinda peeti signaaliks kauba kõrgema
kasulikkuse kohta. Samas oli ka hulk niisuguseid katsealuseid, kellel
infoefekt oli märgatavalt negatiivne, tähendab et nad eelistasid odavamat
kaupa ka siis, kui keegi teine oli valmis nende eest kogu hinna maksma.

Kokkuvõttes andis katse siiski arvestatava tulemuse positiivse infoefekti
kasuks. Tähendab et inimesed arvestavad kõrgemat hinda
kvaliteedisignaalina.


\alapunkt{3.2.3 Hinna-kvaliteedi suhte ajaline käik}

Lisaks tarbijate arvamusele hinna ja kvaliteedi seose kohta on sama seost
ka empiiriliselt uuritud. Diller (1988) võrdleb Saksa Stiftung Warentesti
poolt läbiviidud uuringuid aastatel 1977 ja 1987. Tulemusena leiti, et 10
aastaga paranes hinna-kvaliteedi suhe väga vähe, vaatamata suurele
konkurentsi tugevnemisele.

Dilleri hindas kauba kvaliteeti 6-pallises skaalas eri kaubagrupiti ja
leidis siis korrelatsiooni saadud hinde ja kauba hinna vahel. Leiti, et
tugeva hinna-kvaliteediseoseiga kaupade osakaal on mõneti kasvanud
(veerandilt kolmandikule) ja vähenenud on oht saada kalli hinna eest
viletsat kaupa (kuuendikult kaheksandikule). Hajuvus oli kõigi kaubagruppide
lõikes jätkuvalt väga suur ja üheski grupis ei olnud seos tugevnenud palju.
Küll oli mõnevõrra vähenenud erinevus kaupade kvaliteedis -- kümne aastaga
olid turult kadunud kõige viletsamad kaubad.

Kokkuvõttes leiti, et hind on ikkagi väga vilets kvaliteedinäitaja. Diller
ise pidas võimalikuks, et viga võib olla metoodikas (näiteks ei analüüsitud
kaupade prestiiži ega disaini), tarbijate hoiakus -- inimesed on rahul
teatava minimaalse kvaliteediga ja viletsamate hind ei ole nende jaoks
oluline; või siis turutruudusega -- inimesed jäävad mingitele
kaubamärkidele truuks pikaks ajaks.

\vvvahe

Nimetatud küsitav tulemus koos teoreetiliste põhjendustega viib mõtte
sinna, et inimese infotöötlemise võime on piiratud. See on iseenesest
täiesti selge tõsiasi. Ka mõned empiirilised tulemused viitavad tollele, et
inimestel pole probleeme mitte info hankimise, vaid tolle läbitöötamise ja
mõtestamisega. Kleine ja Hubbert (1992) on uurinud inimeste käitumist kes
hakkavad taimetoitlasteks. Mõneti ootamatult leidsid nad, et vastsed
taimetoitlased püüavad läbi ajada võimalikult vähese teabega uue
toitumisviisi kohta. Russo (1985) korraldas katse, kus suures toidupoes
jagati ostjatele tasuta infot eri kaupade kvaliteedi kohta. Nõudlust too
peaaegu ei mõjutanud.

Tõsi, mõlemad autorid seletavad oma katsete tulemusi teistmoodi. Lisaks on
Moorman (1997) leidnud, et USA uue toidukaupade sildi seaduse tulemusena
muutusid toidu tootjate konkurentsistrateegiad. Samas käis see tulemus
otseselt vaid tootjate kohta.

Kui tarbijate infohekseldamisvõime on piiratud, siis ei saa me turulahendit
oluliselt parandada ka mitte nii, kui me neile rohkem infot kättesaadavaks
teeme. Küll on võimalik kehtestada kohustuslikke riiklikke standardeid ja
miinimumnõudeid. Samas on selge, et ka riigiametite võime infot töödelda on
piiratud, nii et ka riiklik regulatsioon ei ole mingi imerohi.




\alapunkt{3.2.3 Kvaliteedi signaliseerimine kahe hinnaga}

Teatud juhtudel on ettevõttetel võimalik kehtestada eri hinnad nii esma-
kui püsiostjatele. Sel juhul on signaaliks kvaliteedi kohta mõlemad hinnad
korraga, mille põhjal tarbija võib teha oletusi ettevõtte kvaliteedi kohta.

Sageli on nii müüjad kui ostjad huvitatud püsivatest suhetest. Püsisuhted on
eriti levinud teeninduses, nad on üks viis vähendada tehingukulusid. Nii
näiteks eelistatakse küsida nõu eeskätt ühe juristi käest, lasta
arvutisüsteemi korrastada samadel inimestel või parandada autot samas
teeninduses.
Põhimõtteliselt võib nii vältida korduvaid infohankimise ja lepingusõlmimise
kulusid, praegu vaatame eeskätt info hankimist. Eeldame, et ettevõtted
saavad eristada esmakordseid ja korduvkliente. See võimaldab kahtestada
kummalegi klienditüübile erinev hind. Eristamine on lihtne näiteks arstidel
või teistel teenindajatel, kes peavad klientide andmebaasi.

Teiseks eeldame, et tarbija õpib kaupa tundma alles tegelikult tarbides,
enne tarbimist kauba kvaliteeti teada ei saa. Põhimõtteliselt annab sama
tulemuse ka too, kui omadusi saab küll enne välja selgitada, kui too on
väga kulukas.

Hoerger (1993) koostas mudeli, kus monopol müüb tarbijatele kahe perioodi
jooksul kaupa. Ta näitas, et on võimalik nii eristatud ({\kald separating})
kui seotud tasakaal ({\kald pooling equilibrium}). Halva kauba müüja
kehtestab esimesel perioodil kõrgema hinna, hää kauba müüja võib kehtestada
nii kõrgema kui madalama -- ehk siis pakkuda teenust püsiklientidele
kallimalt.

Hoerger eeldab lisaks eelnevale, et {\rasvane esiteks} kauba omadused ei
muutu aja
jooksul -- müüja, kes müüb esimesel perioodil kvaliteetset kaupa, müüb
kvaliteetset ka teisel ja vastupidi. {\rasvane Teiseks} -- osa kvaliteedist on
subjektiivne ja erinev iga üksiku ostja jaoks. Seda võib tõlgendada
ostjate erineva maitsena, või siis asjaoluna, et inimestel on erinevad
vajadused, sõltuvalt sellest, millised haigused või arvutisüsteemid või
autod neil on. Arst kes ühe inimese hambad väga hästi korda tegi, võib
murtud käega patsiendi jaoks olla täiesti kasutu. {\rasvane Kolmandaks} --
monopol kuulutab teise perioodi hinna välja algul ja ka jääb tolle juurde.
Iseenesest oleks kasulikum teisel perioodil lepet rikkuda ja kehtestada
monopolihind. Takistuseks võib olla näiteks asjaolu, et perioodid ei kattu
ostjate vahel, samaaegselt on olemas nii esmakordsed kui korduvostjad. {\rasvane
Neljandaks} -- tootmisel on konstantne kvaliteedist sõltuv piirkulu,
kusjuures, $MC_h \ge MC_l$.

\vvvahe

Vaatame kõigepäält juhtu, kui kvaliteet on ette teada. Jääb
vaid iga ostja isiklik maitse. Oletame, et turul on monopol, kes müüb oma
kaupa kahe perioodi jooksul. Tarbijad ostavad kummalgi perioodil ühe ühiku,
aga seda ainult siis, kui nad eeldavad oodatud kasulikkuse $EU>0$. Kui
monopol kehtestab liiga kõrge hinna, siis oodatakse
negatiivset kasulikkust ja kaupa ei osteta. Lisaks leiavad mõned ostjad
pääle esimest ostu, et kaup nende maitsele ei vasta ja jätavad teisel
perioodil ostmata.

Monopol maksimeerib oma kasumit üle kahe perioodi, kusjuures
lisatingimuseks jääb, et $EU>0$. Oodatavat kasulikkust annab mõjutada nii
esimese kui teise perioodi hinnaga, võib näidata, et teisel perioodil tasub
müüa kaupa nii odavalt kui võimalik -- $p_2=MC$, ja esimesel perioodil
küsida kallimat hinda. Seda kahel põhjusel -- esiteks, teisel perioodil
teenitud kasum on allahinnatud; ja teiseks -- alati leidub inimesi, kellele
kaup ei meeldi, esimesel perioodil said nad kaupa proovida ja teavad nüüd
täpselt, mis nad tost arvavad. Teisel perioodil on nad tema eest nõus
väga vähe maksma. Ostja seisukohast vaadates maksab ta esimesel perioodil
nii kauba hinna kui ka võimaluse eest, et ta saab edaspidi tuntud häädusega
kaupa osta.

Nii ongi meil kaks hinda -- esmatarbijatele kallim ja korduvatele ostjatele
odavam. Selles näites on tegemist küll infopuudusega, kuid too on
sümmeetriline -- ei ostja ega müüja ei tea varem, kui palju kaup ostjale
väärt on.

Kui monopol ei suuda ostjaid uskuma panna, et ta teisel perioodil odavamalt
müüb, siis arvestavad ostjad, et teisel perioodil küsitakse kauba eest
monopolihinda. Vastavalt tollele arvestavad nad ka oma oodatavad
kasulikkust. Monopolil on niisugusel juhul kõige kasulikum just monopoolset
hinda võtta. Kumma perioodi hind on kõrgem, sõltub nüüd ostjate maitsete
jaotumisest.

\vvvahe

Lisame nüüd mudelile informatsiooni asümmeetria.

Pakkugu monopol algul kas kõrge või madala kvaliteediga kaupa. Kvaliteet on
sama kõigi tarbijate jaoks, kuid igal ostjal on jätkuvalt isiklik maitse.
Ostja kasulikkus sõltub nüüd nii maitsest kui kvaliteedist:
%
$$ U_i = q \theta_i,$$
%
kus $q$ on kõigile ostjatele ühine kvaliteet ja $\theta_i$ iga ostja
isiklik maitse.
Eeldame, et ostjad ei saa omavahel vahetada teavet kvaliteedi kohta.
Põhjuseks võib olla näiteks too, et kaupa ostetakse harva ja teiseks too, et
ikkagi hindab iga ostja kaupa just oma maitse seisukohast.

Üksiku tarbija nõudlus on konstantne -- kummalgi perioodil ostab ta vaid
ühe ühiku kaupa. Niimoodi käituvad näiteks kallimad kestvuskaubad, telekad,
pesumasinad jms. Esimesel perioodil ostab ta kauba tingimusel, et $EU >0$,
teisel, kus ta juba teab kauba kasulikkust enda jaoks, tingimusel $U_i>0$.
Kuna ostjatel on erinevad maitsed, on summaarne nõudlus teisel perioodil
langev.

Selline mudel annab kahte tüüpi tasakaalud -- eraldi tasakaalu, kus ostja
võib eelnevalt eristada, mis tüüpi monopoliga on tegemist; ja ühise
tasakaalu.


Esiteks \joonitud{eraldi tasakaal}.

On võimalik näidata, et $L$-monopolil on optimaalne kehtestada samad
hinnad, mis ta kehtestaks juhul, kui kõik tarbijad tema kvaliteeti teaksid.
Seega kehtib $L$ jaoks sama, mis ilma informatsiooni asümmeetriata juhul --
esimesel perioodil küsitakse kõrget hinda ja korduvostjate jaoks hind
langeb.

$H$-müüja kehtestab oma hinnad eeskätt lähtuvalt vajadusest $L$-müüjast
erineda, tema oma tootmiskuludest tulenev optimeerimisnõue tuleb sisse
üksnes siis, kui $MC_h$ on väga kõrge. Kui kvaliteedid $H$ ja $L$ ei erine
palju, siis võib $H$-müüja küsida esimesel perioodil odavamat hina. Kui
erinevused on suured, siis küsivad mõlemad monopolid esimesel perioodil
sama hinda, teisel perioodil on aga $H$-müüja hind kõrgem. Uutelt ostjatelt
ei saa $H$ küsida rohkem kui $L$ -- muidu tõstaks ka $L$ oma esimese
perioodi hinna samasuguseks ja müüjad poleks enam eristatavad.

Seega halva kauba hind on korduvostjatele odavam, hää kaup võib olla aga
nii odavam kui kallim. Kindlasti langeb hää kauba hind vähem kui halva hind.

Mõlematel monopolidel on kasulik, kui nad järgivad oma hinnastrateegiaid ja
ostjad arvavad õieti nende iseloomu. Samas, kas müüjal on otstarbekam
turule tulle hää või halva kaubaga, sõltub juba vastavatest tootmiskuludest,
mitte ainuüksi vajadusest oma kvaiteeti signaliseerida.

Teiseks, teatud juhtudel on võimalik ka \joonitud{seotud tasakaal}. See
juhus on aga vähem huvipakkuv. Ta ei pruugi üldse võimalik olla. Lisaks,
kuna seotud tasakaal tähendab võrdset hinda kummalgi perioodil nii hää kui
halva kauba müüja poolt, siis on halva kauba korral tunduvalt rohkem neid
inimesi, kes jätavad teisel perioodil ostmata. Kui lähtume realistlikumast,
kattuvate perioodidega olukorrast, siis on inimestel võimalus jälgida, et
kui palju inimesi korduvalt ostab; ja siis tolle põhjal midagi kauba
kvaliteedi kohta järeldada. Siis ei tasu ka müüjal enam seotud tasakaalu
strateegiat järgida.




\osa{4. Puudulik väärtusinfo}


\punkt{4.1 Oksjonid}


Oksjonid on nähtus, mis niisugusel kujul, nagu ta tegelikkuses esineb, saab
olemas olla vaid tänu infopuudusele. Kui informatsioon oleks täielik, võiks
müüja kauba kohe müüa huvitatule, kes on nõus tolle eest kõige rohkem
maksma. Oksjoni korraldamist, kus paljud erinevad huvilised oma pakkumise
teevad, ei oleks üldse vaja.

Oksjon eeldab alati kas monopoolse müüja või ostja olemasolu. Oksjonil ei
saa müüa kaupa, mida samas on võimalik osta täieliku konkurentsiga turult.

Oksjonitel on tavaline, et ostjate väärtushinnangud ei ole sõltumatud.
Oksjonitel müüdavad esemed on sageli haruldased ja nende omamine on
prestiižne. Omamise prestiiž sõltub ka sellest, millise hinnaga ese on
omandatud. Seega, nähes et teised pakuvad väga kõrget hinda, võivad ka need
osalejad kõrget hinda pakkuda, kes enne seda ei kavatsenud. Juba ainuüksi
kõrge hinna pakkumine muudab eset väärtuslikumaks. Teine võimalus, miks
väärtushinnangud pole sõltumatud on too, kui müüakse midagi niisugust,
mille väärtus pole täpselt teada, näieteks valuutat või väärtpabereid. Siis
on võimalik, et oma pakkumiste kavandamisel kasutab osaleja ka
informatsiooni teiste pakkumistest. Seega, kui maakler näeb, et kõik on
valmis aktsia eest palju maksma, on ta ka ise valmis pakkumist suurendama.

Teoreetiliselt on lihtsam vaadata juhuseid, kus väärtushinnangud on
sõltumatud. Niisugune järeldus on kõige usutavam tarbekaupade puhul, kus
osalejate kasulikkus on seotud omandatava hüvise tarbimisega, mitte
omamaisega nagu luksus- või prestiižiesemete korral. Siia kuuluvad ka
näiteks kontsessjooniõiguse müük loodusvaradele, ainult et loodusvarasid
hindavad kõik osalevad ettevõtted tõenäoliselt üpris sarnaselt.


\alapunkt{ Kahte liiki oksjonid}

Oksjone võib jagada mitut moodi. Esiteks müügioksjonid, kus müüja püüab
kauba eest võimalikult kõrget hinda küsida (enampakkumised) ja teiseks
ostuoksjonid, kus ostja püüab leida kaupa või teenust võimalikult odava
hinnaga (vähempakkumised). Põhimõtteliselt võib mõlemat liiki oksjone
käsitleda ühte moodi.

Teine viis oksjone jagada on nende pakkumispõhimõtte järgi. Esimene liik on
tavaline avalik oksjon -- ostuhuvilised kogunevad kokku, pakkumised on
avalikud ja kõigil on võimalik kõigi käitumist jälgida. Ja teiseks varjatud
oskjonid -- pakkuja peab oma pakkumise tegema nii, et ta teiste
pakkumistest midagi ei tea. Küll on tal olemas oma arvamus teiste osalejate
väärtushinnangute kohta.

Kolmas viis oksjone jagada on tolle järele, et esiteks võivad pakkujad olla
ostjad, kes alustavad madalamast hinnast ja pakuvad üksteisest üle üha
kõrgemat hinda (inglise oksjon), või siis on aktiivseks pooleks müüja --
müüja nõuab alustuseks väga kõrget hinda ja laseb toda siis järk-järgult
allapoole. Esimene ostja, kes hinnaga nõustub, saab kauba omale (hollandi
oksjon).


\alapunkt{ Optimaalne strateegia oksjonil}

Olgu meil oksjon, mille käigus müüakse üks unikaalne jagamatu ese ühele
oksjonil osalejale. Milline käitumine tagab osalejale maksimaalse
kasulikkuse? Eeldame, et ostja teab oksjonil pakutava kauba kasulikkust
enda jaoks.

On selge, et ostjal ei tasu teha pakkumist, mis ületab pakutava kauba
kasulikkuse tema jaoks. Kui ostja peab maksma hinda, mis on kasulikkusega
võrdne, siis on tema jaoks ükskõik, kas ta kauba saab või ei saa. Kui
tegemist on avaliku enampakkumisega, siis tasub ostjal teha kõrgem
pakkumine, kuni hind on veel väiksem kasulikkusest tema jaoks. Kui hind
kasvõi natukenegi kasulikkuse ületab, siis tema hääolu juba väheneks,
ratsionaalne osaleja nii kõrget hinda ei pakuks. Seega teeb kõige kõrgema
pakkumise ostja, kelle jaoks pakutava kauba kasulikkus on kõige suurem.
Oodatav pakkumine ise on aga enam-vähem võrdne tolle pakkuja kasulikkusega,
kelle jaoks kaup on kasulikkuselt teine. Iga madalama summa pakub tema üle,
ja tema pakutud kõige kõrgema summa, kõrguselt teise kasulikkuse, pakub üle
kõige kõrgema kasulikkusega ostja. Ratsionaalselt käitudes pakub ta tolle
üle minimaalse võimaliku summa jagu.

Kui me teame oma kasulikkust, on niisugusel oksjonil osalemine väga lihtne.
Me pakume alati üle, kuni hind jääb väiksemaks meie kasulikkusest. Kui hind
saab kasulikkusega võrdseks, siis me loobume.

Selline käitumine õigustab end vaid niisugusel oksjonil, kus pakkumised on
avalikud. Siis ei ole siin ka mingit informatsiooni asümmeetriat. Osutub,
et samasuguse tulemuseni võime jõuda ka salajasel oksjonil, kus osalejatel
on informatsioon vaid oma väärtushinnagute kohta. Olgu niisugune oksjon:
kõik osalejad teevad salajase (näiteks kirjaliku) pakkumise. Võidab
osaleja, kes pakkus kõige rohkem, kuid kauba omandab ta niisuguse hinna
eest, mille pakkus paremuselt teine osaleja. Ka nüüd tasub igal osalejal
teha pakkumine, mis vastab tema kasulikkusele. Kui me pakuksime vähem,
oleks alati risk, et me kaubast ilma jääme. Kuigi veidi rohkem pakkudes
oleks me ostust ikkagi kasu saanud. Me võime küll püüda arvata, et kui
palju pakub paremuselt järgmine, ja pakkuda ainult veidi rohkem, kuid
niisugusel käitumisel ei ole mõtet -- meie pakkumise suurus ei mõjuta hinda
meie jaoks! Kui aga pakume rohkem, kui kaup meile väärt on, siis on alati
risk, et me kauba küll saame, kuid peame tema eest maksma nii palju, et me
kokkuvõttes kahju kannatame.

Seega on ka niisugusel oksjonil käitumine lihtne -- pakume just nii palju,
kui kaup meile väärt on. Oma strateegia kavandamisel ei pea me konkurente
üldse arvestama.

Mõlemad need oksjonid on Pareto-effektiivsed. Kauba saab too osaleja, kelle
jaoks tema kasulikkus on kõige suurem, sama hinna eest kauba mõnele teisele
osalejale loovutamine tooks tollele kaasa juba kahju (erijuhul jätaks
kasulikkuse muutumatuks).

Kui korraldada muidu sarnane salajaste pakkumistega oksjon, ainult et
võitja omandab kauba just niisuguse summa eest, nagu ta ise pakkus, siis
muutub olukord palju. Nüüd muutub kasulikuks pakkuda küll konkurentidest
üle aga siiski võimalikult palju. Selleks peame kasutama juba mingisugust
informatsiooni oma konkurentide väärtuseelistuste kohta. Põhimõtteliselt
samasugune on ka oksjon, kus müüja küsitavat hinda järjest alandab, kuni
esimene ostja hinnaga nõustub. Ka siin on tegu salajase oksjoniga, kuigi
kõik osalejad võivad avalikult koos olla ja pakkuda, ei saa nad nüüd
üksteise mõtteid ja kaalutlusi jälgida. Too, kui üks ostja nõustub, on küll
jälgitav, kuid siis on juba hilja oma käitumist kohandada. Seega tuleb
strateegia välja töötada varem, siis kui me oma konkurentide kohta vaid
oletusi teha saame.

Teeme oma konkurentide kohta niisugused lihtsad oletused. Esiteks oletame,
et nad on riskineutraalsed. Oletame, et müüdava eseme kasulikkustasemed
kõigi osalejate jaoks on jaotunud ühtlaselt lõigul $[0,1]$, seega $F(u) =
u$, kus $u$ on kasulikkustase. Ratsionaalne osaleja püüab maksimeerida oma
oodatavat kasulikkust. Osalemisest saab kasu, kui ese õnnestub osta,
pakkudes hinda $p < u$, kasu on niisugusest tehingust $u-p$. Kui eset osta
ei õnnestu, siis on kasulikkus 0. Oodatav kasulikkus on avaldub:
%
$$ \eqalign{EU = & (u-p)\times\hbox{\kald tõenäosus, et meie pakume kõige
kõrgema hinna} + \cr & 0 \times \hbox{ tõenäosus, et keegi teine pakub veel
kõrgema hinna}}.$$
%
Tõenäosus, et meie pakkumine oli kõige kõrgem on tõenäosus, et $n-1$
konkurenti pakuvad vähem. Oletame lihtsustavalt, et too on võrdne
tõenäosusega, et nonde $n-1$ konkurendi kasulikkustase on väiksem. Siis
tõenäosus, et meie pakkumine $p$ oli suurim on $F^{n-1}(p) = p^{n-1}$
eeldusel, et $F(u) = u$. Seega oodatav kasulikkus avaldub:
%
$$ EU = (u-p) p^{n-1}.$$
%
Ratsionaalselt käitudes leiame oma kasumit maksimeeriva pakkumise suuruse:
%
$$ {d \over dp} EU = -p^{n-1} + (u-p)(n-1)p^{n-2}, $$
%
$$p^* = u{ n - 1 \over n}.$$
%
Näeme, et suurima oodatava kasulikkuse tagab
meile pakkumine, mis on võrdeline oksjonieseme kasulikkusega meie jaoks.
Kui meil on vaid 1 konkurent ($n-1 = 1$), siis tasub pakkuda summa, milleks
on pool eseme väärtusest meie jaoks. Kui konkurente on rohkem, tasub
pakkuda rohkem, sest toda suurem on tõenäosus, et muidu teeb mõni neist
meie omast suurema pakkumise. Kuna pakkumise suurus sõltub tolle
kasulikkusest monotoonselt, siis võidab ka selle oksjoni konkurent, kelle
jaoks too on kõige kasulikum. Seega on ka see näide Pareto-efektiivne. Kuid
siin sõltub Pareto-efektiivsus mitmest lihtsustavast eeldusest, mida me
eespool tegime.




\osa{5. Majandus ja õigus}


\punkt{ majandus õiguses (Coase 1960)}

Kui ühiskonnas tehingukulud puuduvad, siis kokkulepete tulemusena kujuneb
niisugune tasakaal kus ressurse kasutatakse kõige tõhusamalt.

Olgu näiteks talumees ja metsamees. Mõlemad kasutavad sama teed. Talumees
tahab teel sõita sõiduautoga ja on huvitatud, et tee korras püsiks, metsamees
tahab traktoriga palke vedada ja sellega seoses õigust teed lõhkuda.

Oletame, et kui metsamees tee ära lõhub, tähendab too talumehele 5000 kroonist
lisakulu, seoses tollega, et ta enam autoga välja ei pääse ja et ta hiljem
peab ise tee ära parandama. Edasi oletame, et metsamehel oleksid lisakulud,
mis seostuvad tee säilitamisega 10 000 krooni -- ta oleks sunnitud ootama
külmade saabumist ja ei saaks seni töötada.

Nüüd on meestel võimalik kokku leppida -- näiteks metsamees maksab talumehele
mingi summa, mis kompenseerib tema kulud seoses lõhutud teega. Igasugune
summa 5000 ja 10~000 krooni vahel on mõlemale poolele kasulik, talumees
saab nii hüvituseks rohkem kui tee lõhkumine talle kahju põhjustab, metsamees
kulutab vähem, kui külma ilma ootamine talle kahju teeks. Seega on lepingu
tulemuseks siin ressursside efektiivne kasutamine -- õigus teed kasutada
on metsamehel, sest temale kaasneb sellega suurem tulu.

Eelnev mõttekäik lähtus eeldusest, et ,algne' teekasutusõigus on talumehel,
temal on õigus metsamehel tee kasutamine keelat. Põhimõtteliselt võib olla
ka vastupidi -- talumees tee kasutamist keelata ei või, küll võib ta aga
metsamehele maksta mingi summa, et viimane külmad ilmad ära ootaks ega
seni teed ei lõhuks. Talumees oleks nõus maksma kuni 5000 krooni, et tee
kasutamisest loobumisega seotud metsamehe kulud on 10~000 krooni, jääks
tehing katki. Nii nagu eelneval juhul, nii on ka siin lõpptulemuseks, et
teed kasutab metsamees. Tema saab tollest rohkem tulu.

Seega näeme, et see, kellel on algne ressursi käsutamise õigus, ei muuda
lõpptulemust -- lõpuks kasutab ressurssi ikkagi too, kes kasutab toda efektiivsemalt.
Sõltuvalt algolukorrast, jaotatakse ümber vaid rikkust. Kui seadusandja
soovib toetada talumehi, tuleb seadusega anda neile õigus tee lõhkumist
keelata, kui soovitakse toetada metsamehi, tuleb neile anda õigus teed
kasutada.

Eelnevast mõttekäigust võib teha järelduse, et seadusandlusel ei ole majanduslike
protsesside seisukohalt tähtsust, seadused võimaldavad küll jagada rikkust
neile, kellele soovime ja ressursside jaotamist too ei mõjuta.

Niisugune järeldus on õige ainult ülalpool toodud eeldusel -- tehingute
tegemisega ei kaasne kulusid. Tegelikkuses on niisugune eeldus väga elukauge.
Esiteks ei ole ei talumehel ega metsamehel tegelikku ülevaadet, millised
kulud tee lõhkumise või lõhkumata jätmisega kaasnevad. Esiteks ei tea kumbki,
et millal külmad ilmad saabuvad ja teiseks ei oska kumbki pool täpselt
ka oma kahju kokku rehkendada. Kolmandaks on kahjude kokkuarvutamine ise
kulukas ja nõuab eelteadmisi. Neljandaks, kui on kahtlusi, et üks pool
võib kokkulepet rikkuda, tuleb kokkulepe vormistada juriidilise lepinguna,
mis toob kaasa hulka asjaajamist ja kulusid. Ja lõpuks peavad pooled olema
valmis lepingu rikkumise korral teist poolt ikkagi lepingut täitma sundima,
kas siis kohtuga või kuidagi muidu. Seegi tähendab suurt jõupingutust.

Nii võib juhtuda, et esimeses näites võiks metsamees küll põhimõtteliselt
talumehelt ost õiguse teed lõhkda, kuna aga kokkuleppe saavutamine maksaks
talle 6000 krooni, oleks kulu koos hüvitisega talumehele vähemalt 11~000
krooni ja seega on metsamehel odavam jääda ootama kuni tee kõvaks külmub.
Nüüd ei ole ressursside jaotamine enam pareto-efektiivne. Kui näiteks seadusandja
võtaks talumehelt ära õiguse tee kasutamist keelata, ja võtaks metsamehelt
ära talumehele hüvitiseks näiteks 7500 krooni, oleks mõlemad osapooled
võitnud 2500 krooni.

Seega on seadusandjal siin võimalus ühelt poolt soodustada üht või teist
osapoolt, teiselt poolt ka soodustada või takistada ressursside optimaalset
jaotust.

Seadusandjaga sarnaselt võib ka suurem majanduslik organisatsioon tehingukulusid
vähendada ja seeläbi efektiivsust suurendada. Suure ettevõtte korral otsustab
juhtkond, milline osakond mida ja kui palju toodab, nii saadakse parem
lahendus. Põhimõtteliselt võiks suurettevõtet ka nii ette kujutada, et
iga osakond ja tsehh on oma otsustes täiesti isemajandab ja püüab teistega
üksustega lepingud sõlmida, et mida ja mis hinnaga ja kellele toota. Viimane
variant oleks aga liiga kulukas -- tunduvalt odavam on otsustamine anda
juhtkonna käsutusse.

Suurettevõtte loogikat edasi arendades jõuame riigi ja valitsuseni. Selle
asemel, et iga ettevõte ja üksikisik sõlmiks üksteisega lepingu laste koolitamise
või korrakaitse kohapäält, on lihtsam, kui seda teeb keskvalitsus. Üldiselt
on nii, et mida komplitseeritum probleem on ja mida rohkem osalisi ta puudutab,
toda tõhusam on keskne juhtimine ja kulukam turu- või lepingudemokraatia.
Näiteks kui on vaja tudengitega kokku leppida mõni loenguaeg, siis mõne
tudengiga on too võimalik, kui neid on väga palju, siis ei ole kunagi niisugust
aega, mis kõigile sobiks. Sel juhul jääb too ülemise otsustada.

Loomulikult on ka kesksel juhtimisel omad nõrgad kohad -- allüksuste tegevus
sõltub nüüd rohkem otsustest üleval pool ja vähem nende isiklikust panusest,
see vähendab motivatsiooni hästi töötada. Teiseks on ka keskne juhtimine
kulukas ja need kulud ei ole sugugi alati allüksuste tehingukuludest väiksemad.
Kolmandaks tähendab keskne juhtimine vajadust info kogumiseks, seegi on
kulukas ja täielikku infot ei saa kunagi ka juhtkond. Neljandaks on ka
juhid inimesed ja teiste poolt mõjutatavad, oma otsustes järgivad nad alati
ka isiklikke motiive ja väärtusi.




\osa{ Kirjandus}

Akerloff (1970) ....

Coase R. H. (1960), {\kald The problem of social cost}, Journal of law \&
Economics 3 (1960).

Diller, H. (1988), Die Preis-Qualitäts-Relation von Konsumgütern im
10-Jahresvergleich. {\kald Betriebs\-wirtschaft} 48, 195-200.

Ellingsen, T. (1997), Price signals quality: The case of perfectly
inelastic demand. {\kald International Journal of Industrial Organization}
16, 43-61.

Hoerger, T.J. (1993), Two-part pricing for experience goods in the
presence of adverse selection. {\kald International Journal of Industrial
Organization} 11, 451-474.

Kleine, S.S,, Hubbert, A.R. (1992) {\kald How do Consumers Aquire a New
Food Consumption System When It is Vegetarian?}, in: McAlister, L.,
Rotschild, M.L., eds. Advances in Consumer Research, vol XX, Provo, UT:
Association for Consumer Research.

Moorman, C. (1997), {\kald Competitive Responses to External Market
Information Flows: The Case oof the Noturtion Labeling and Educational
Act}, Working Paper, Report No. 97-121, MSI, Cambridge, Massachussets.

% Eurorampsis 330 P5
Phlips, L. (1988). {\kald The economics of imperfect information.}
Cambridge University Press, Cambridge, 1988.

Rotschild, M. (1974). {\kald Searching for the lowest price when the
distribution of prices is unknown."} JPE 82, 689-711.

Russo, J.E. (1985). {\kald Nutrition information in the supermarket},
Cambridge, MA: Marketing Science Institute.

Sattler, H., Rao, V.R. (1997) {\kald Die Validität eines Asatzes zur
Separierung der Allokations- und Informationsfunktion des Preises},
Zeitschrift für Betriebswirtschaft, 67, 1285-1307.

Stigler, G. J. (1961). {\kald  The economics of information"}. JPE 69,
213-85.

Varian, H. R. (1980). {\kald  A model of sales"}. American Economic Review,
70, 651-9.

World Bank (1998). {\kald Knowledge for development. Summary 1998/99}. The
World Bank, Washington, D.C., 1998/99


\bye
